SININEN PLANEETTA
Tuhansien kilometrien päässä mantereesta sijaitsevat merialueet -
ovat steriileimpiä, mitä maapallolta löytyy. Ne ovat merten autiomaita.
Mutta täällä elävät merten saalis- tajista nopeimmat ja vahvimmat.
Jo niiden löytäminen on melkoinen haaste -
mutta aiomme seurata niiden saalis- tusta tässä oudossa maailmassa...
Avomerellä.
AVOIN MERI
Juovamarliini - ahnas saalistaja, joka voi kasvaa kolmemetriseksi.
Se saalistaa päivisin trooppisten merten pintavesistä -
aina sadan metrin syvyyteen asti.
Ne joutuvat usein saalistamaan laajalla alueella -
mutta joskus saalis löytyy tiiviistä parvista, kuten nämä sardiinit.
Juhla-ateria voi kestää yli tunnin.
Siinä ajassa paikalle ehtii muitakin saalistajia.
Nuoret tonnikalat liittyvät kiihkeään jahtiin.
Vilske houkuttelee apajalle oikean jättiläisen, seitivalaan.
Se on 14 metriä pitkä ja painaa 20 tonnia. Ruokahalu on sen mukainen.
Pian kaikki, mitä sardiineista on jäljellä -
ovat syvyyksiin vajoavat suomut.
Herkutteluhetket ovat lyhytaikaisia.
Parissa päivässä vesi on puhdistettu syötävästä -
ja saalistajien on löydettävä aavalta mereltä uusia apajia.
Valtava paholaisrausku, viisi metriä leveä -
siipimäisen evän kärjestä toiseen.
Se etenee taloudellisesti käyttäen mahdollisimman vähän energiaa.
Remora matkaa vieläkin taloudellisemmin - toisen kyydissä.
Sitä kuljettava rausku etsii ruokaa - pintavedessä kelluvaa planktonia.
Valtavasti ravintoa tarvitseva rausku voi etsiä hyvää apajaa päiväkaudet.
Varhainen aamu Tyynenmeren saarella 4 800 kilometrin päässä rannikosta.
Välskärikalat ovat kokoontuneet tänne kutemaan.
Soidinmenojen aikana ne laskevat veteen -
mätimuna- ja maitipilviä.
Rausku on kai tiennyt sen, kun saapuu paikalle juuri sopivasti.
Eikä se ole ainoa.
Paikalla on muitakin.
Niiden tarvitsee vain avata suunsa ja siivilöidä kalanmunat vedestä.
Kaikki on ohi yhdessä tunnissa.
Jäljellä olevat munat ovat niin hajallaan, että ne voi unohtaa.
Niitä odottavat uudet vaarat, kun ne toukkien ja pikkukalojen kanssa -
ajelehtivat pitkin aavan meren pintavesiä.
Nämä ovat keltaevätonnikalan munia.
Jos poikaset selviytyvät, ne kasvavat täysikokoisiksi kahdessa vuodessa.
Kolmen vuoden päästä ne voivat olla kaksimetrisiä ja painaa 200 kiloa.
Mutta ehkä vain yksi miljoonasta selviytyy siihen asti.
Yhdessä muiden eläinten ja mikroskooppisten kasvien kanssa -
ne muodostavat perustan avomeren elämälle.
Ulappakeiju tanssii vedessä, mutta se ei ole sille huvia -
vaan totista saalistusta.
Pinnan tuntumassa parveilevat linnut napsivat makupaloja, mm. kalanmunia.
Vain pieni osa munista selviytyy kuoriutumiseen asti.
Nämä vastakuoriutuneet tonnikalan- poikaset ovat vain 3 milliä pitkiä -
ja vaikka ne osaavat uida, ne ovat hyvin haavoittuvaisia.
Kestää viikkoja ennen kuin ne pystyvät uimaan pidempiä matkoja.
Auringon laskeuduttua syvyyksistä nousee uusia saalistajia -
ottamaan osansa runsaasta tarjonnasta.
Pimeyden turvin esiin lipuu joukoittain vaarallisia saalistajia.
Nämä kampamaneetit pyytävät saalista tahmeilla verkoilla.
Yksikin väärä liike, ja kalanpoikanen voi joutua surman suuhun.
Kampamaneetteja on monenlaisia - kaikki tehokkaita saalistajia.
Aamunkoitteessa useimmat yön saalis- tajista ovat jo palanneet syvyyksiin.
Eloonjääneet kalanpoikaset sen sijaan jatkavat matkaansa.
Valtava merivirtojen verkosto kuljettaa niitä ympäri meriä.
Virtojen väliin muodostuu näkymättömiä vyöhykkeitä -
joihin jää syvyyksistä noussutta planktonia ja muita ravintoaineita.
Jossain päin merta on paljon ruokaa useiden päivien, jopa viikkojen ajan.
Tämä houkuttelee paikalle planktonia syöviä kaloja, kuten sardiineja.
Ne avaavat suunsa, siivilöivät vettä kidustensa läpi -
ja ohjaavat planktonin kitaansa.
Valtavat kalaparvet etenevät pitkin merivirtojen laitamia -
missä planktonia on eniten.
Virtojen rajat muuttuvat jatkuvasti -
samoin kuin planktonesiintymät ja kalojen lukumääräkin.
Pieni joukko täplädelfiinejä 30 kilometriä Panaman rannikolta.
Muiden saalistajien tavoin ne etsivät paikkaa, jossa ravintoa on eniten.
Ne etenevät jopa yli 150 kilometriä päivässä leikkien mennessään.
Ne ovat kuulleet kalaparven äänet satoja metrejä kauempaa.
Ne paikantavat äänet kaikuluotai- mellaan. Leikkikalut saavat jäädä.
Saalistettavien pakopaikat ovat vähissä.
Makrilliparvi. Kalat ovat jo havainneet delfiinien ääniaallot.
Ne pakkautuvat rykelmäksi.
Parven ulkopuolelle jäävät kalat napataan oitis.
Parven sisällä on edes pieni mahdollisuus selviytyä.
Meteli houkuttelee paikalle purjekalan -
joka on yksi merten nopeimmista kaloista.
Se on havainnut veden väreilyn ja etsii sen aiheuttajaa.
Se on riippuvainen näköaististaan ja saalistaa yleensä päivällä.
Kiihtyessään purjekala vaihtaa väriä kirkkaan siniraitaiseksi.
Makrillit hämääntyvät sinisestä ja ultravioletista väristä.
Silloin niitä on helpompi pyydystää.
Sinihai palaa mustekalanpyynnistä -
300 metrin syvyydestä.
Se on matkalla pintavesiin lämmittelemään.
Nousun aikana se haistaa öljyt ja proteiinit -
joita paniikkiin joutuneet makrillit erittävät.
Sinihaita ja sen seuralaista, luotsikalaa, odottaa helppo ateria.
Makrilliparven vanavedessä kelluu kalanrippeitä ja kuolleita kaloja.
Merten saalistajat ja saaliseläimet käyvät -
alituista elämän ja kuoleman piiloleikkiä -
valtavan laajoilla alueilla. Selviytyminen vaatii liikkeelläoloa.
Neljämetrisellä idäntonnikalalla on erikoinen verenkierto -
joka pitää sen ruumiin lämpötilan veden lämpötilaa korkeampana.
Siksi se voi elää kylmemmissä vesissä kuin muut tonnikalat.
Se vaeltaa tuhansia kilometrejä trooppisilta kutupaikoiltaan -
kylmiin meriin, missä ravintoa on tarjolla eniten.
Kaikista valtamerten vaeltajista tämä lienee merkillisin...
Rapu, joka ajelehtii suuren osan elämästään.
Se on melkoinen kiusankappale herkkäjalkaisille suulille.
Moni ajelehtija on pelkkää kalvon ympäröimää hyytelöä -
mutta voi silti edetä pitkiäkin matkoja.
Mm. bastardikilpikonnat vaeltavat tuhansia kilometrejä joka vuosi.
Meri vilisee vaeltajia, jotka vihollisia vältellen -
etsivät syötävää ja turvallista lisääntymispaikkaa.
Nämä rauskut tekevät juuri sitä. Ne liittyvät korkean paikan lempijöihin -
pitäessään soidinmenojaan kaukana merenpohjasta.
Lisää vaeltajia: liitokaloja.
Ne ovat jokaisen isomman pedon ruokalistalla - ja aina liikkeessä.
Ne laskevat munansa liikkuvalle alustalle, kuten palmunlehvälle.
Jos vesi on oikeanlaatuista, munat lasketaan lehvälle -
josta tulee jälkeläisille eräänlainen pelastuslautta.
Mutta muutkin etsivät lastentarhoja.
Mikä tahansa kelluva voi tarjota suojan pikkukaloille.
Pulmana on, että saalistajat, kuten tämä raitamakrilli -
tarkastavat aina, kuka varjoissa piileksii.
Makrilli voi seurata kelluvia lehviä viikkokausien ajan.
Lähes kaikki meressä kelluva saa omat asukkinsa. Roskatkin kelpaavat.
Ja eräät, kuten tämä säppikala, puolustavat asumisoikeuttaan.
Säppikalat tuntuvat valtaavan kaikki parhaat majapaikat.
Jopa vanha verkko voi tarjota kaivatun suojan.
Ironista kyllä, risasta trooliverkostakin -
voi tulla kalojen turvapaikka, kunnes se lopulta vajoaa.
Jos meressä kelluu jotain isompaa, niin hyvinkin laajalla alueella -
joka muuten olisi autiona, voi elää satojen tonnien kalapopulaatio.
Se pätee tähän merileväkasaankin.
Ruskolevä on irronnut Kalifornian rannikon kallioista.
Nyt se ajelehtii meressä kaasurakkuloidensa varassa.
Joukko nuoria simppuja kasvaa sen suojissa.
Ruskolevä houkuttelee myös isompia kaloja.
Möhkäkalan evien kärkiväli voi olla jopa neljä metriä.
Yllättävää kyllä, se on luukaloista painavin.
Möhkäkala pysyttelee yleensä syvyyksissä meduusoja syöden.
Mutta aina välillä sen on noustava kylmästä, pimeästä maailmastaan -
lämmittelemään lähemmäs pintaa.
Sekin etsii meressä ajelehtivia leväkasveja.
Se ei kaipaa suojaa, vaan se etsii kaloja -
joita elää vain tällaisissa paikoissa:
Ruorikaloja.
Möhkäkalat asettuvat jonoon. Niillä on ongelma.
Niiden nahka on loisten peitossa.
Nälkäiset ruorikalat auttavat niitä. Möhkäkalat kääntyvät kohti pintaa.
Se on selvä merkki puhdistuspartiolle.
Ruorikalat nappaavat ja syövät jokaisen löytämänsä loisen.
Jos ruorikaloista ei ole apua, on toinenkin, rajumpi keino.
Lokit lepäävät levälautalla.
Jos möhkäkalat antavat oikean merkin, lokit tutkivat asiaa lähemmin.
Lokki kaivaa nokallaan esiin sinnikkäimmätkin loiset.
Mutta paraskin hoitola toimii vain väliaikaisesti.
Hajoava levälautta menettää vähitellen kelluvuutensa.
Asukkien on löydettävä uusi majapaikka.
Muuten ne joutuvat syödyiksi tai kuolevat ja vajoavat pohjaan.
Mutta avomereltäkin voi löytää pysyvän turvapaikan.
Merenpohjassa on käynnistynyt tulivuorenpurkaus.
Noin sadan kilometrin päähän Uuden- Seelannin rannikosta syntyy saari.
Paikalla on jo nuoria riuttakaloja, jotka virta on tuonut tullessaan.
Nyt ne varttuvat saaren reunamilla kasvavan merilevän suojissa.
Virrat tuovat lisää planktonia ja nuoria kaloja saarta kohti.
Niitä odottaa vastaanottokomitea.
Piikkimakrillit ja maomaot parveilevat pintavedessä.
Kaikki etsivät syötävää.
Nämä kilon painoiset kalat ahmivat kaiken löytämänsä planktonin.
Avomereltä pyyhkäisevät virrat -
tuovat mukanaan kaikenlaisia pikkueliöitä tiheinä esiintyminä.
Nämä ovat halkoisjalkais- äyriäisiä.
Näistä syömingeistä ei jää tähteeksi juuri mitään.
Saaret eivät ole planktonille mikään turvapaikka.
Tyynessä valtameressä on yli 23 000 saarta -
ja lukematon määrä merenalaisia vuoria -
joiden huiput eivät yllä pintaan asti.
Aivan nuorten kalojen on syytä välttää moisia paikkoja.
Nämä keltaevätonnikalat ovat puolen vuoden ikäisiä ja 40 sentin pituisia -
kyllin suuria syömään kalanpoikasia.
Merenalaisten vuorten liepeillä on pyydystettävää jopa kuukausiksi.
Kun virrat törmäävät merenalaisen vuoren juureen -
ne muuttavat suuntaansa ylöspäin.
Vesi tuo ravintoaineita ja planktonia syvyyksistä kohti pintaa.
Lukemattomat riuttakalat asustavat täällä -
missä virrat ovat voimakkaimpia ja missä planktonia on eniten.
Kylmän ja lämpimän veden yhtymäkohdassa on outoa väreilyä.
Se on varma merkki virtojen voimakkuudesta.
Virrat houkuttelevat puoleensa muitakin kuin rannikkojen kaloja.
Avomereltä saapuu jättiläisiä...
Vasarahait tulevat sankoin joukoin.
Päivisin ne etsivät pikkukaloja riutan laidoilta.
Mutta eivät syödäkseen.
Möhkäkalojen tavoin nekin haluavat päästä eroon loisistaan.
Tänne saapuu myös valkoevähaita - ja ne syövät riuttojen kaloja.
Ne saalistavat öisin, jolloin unisia riuttakaloja on helpompi pyydystää.
On parempi levätä päivät ja antaa puhdistuspartion hoitaa työnsä.
Kisailevat säppikalatkaan eivät saata haita kiusaukseen.
Nämä säppikalat tulevat avomereltä tänne kutemaan.
Niiden munat ovat oivaa ruokaa, ja planktoninsyöjät napsivat niitä -
ennen kuin virrat vievät ne mukanaan.
Yhdyskunnan olemassaolo on riippu- vainen ravinteista ja planktonista -
joita virrat tuovat pintavesiin.
Avomerensaalistajat vaanivat aina lähistöllä.
Haukkahait pyydystävät vahingoittuneita kaloja -
ja partioivat alituiseen merenalaisten vuorten ympärillä.
Tiettyinä aikoina vuodesta virrat ovat erityisen ravintorikkaita.
Merenalaisia vuoria ympäröivä vesi on silloin todellista planktonpuuroa.
Paikalle kerääntyy valtava määrä saalistajia.
Boniitit ovat tonnikalan pienempiä sukulaisia.
Ne etsivät paikalle saapuneita, vielä pienempiä planktoninsyöjiä.
Samoin tekevät piikkimakrillit, ja niiden saalis on lähellä.
Perunsardelliparvi on ajautunut lähelle pintaa -
vaikka on päiväsaika ja saalistajat ovat liikkeellä.
Ne tuntevat jo lähestyvien petojen synnyttämän väreilyn.
Ne uivat tiiviinä rykelmänä ja katsovat, mitä tuleman pitää.
Ne on jo havaittu.
Aluksi parven koko näyttää yllättävän saalistajat.
Mutta pian boniitit aloittavat hyökkäyksen.
Parvi pysyy yhä koossa.
Tonnikalat yhtyvät leikkiin. Hyökkäys on niin kiihkeä -
että osa perunsardelleista joutuu erilleen parvesta.
Ennen pitkää virrat vaihtavat suuntaa, ja meri on jälleen -
yhtä sinistä, trooppista autiutta -
ja saalistajien on jatkettava matkaa.
Pyöriäisdelfiinit ovat yhä ravinnonhaussa.
Niiden kierteiset hypyt lienevät puhtaasti sosiaalista käyttäytymistä.
Onnistuneen jahdin jälkeen ne ovat kokoontuneet valtavaksi parveksi.
Nyt delfiinit etsivät taas syötävää.
Niiden taito löytää ruokaa ei ole mikään salaisuus.
Keltaevätonnikalat tietävät sen, sillä ne seuraavat usein delfiinejä.
Mutta vain täysikasvuiset, 2–3-vuotiaat tonnikalat -
jaksavat uida yhtä matkaa pyöriäisdelfiinien kanssa.
Nämäkin delfiinit ovat matkalla jonnekin.
Mennessään ne tervehtivät yhtä suurempaa sukulaistaan:
Pallopäävalasta.
Valas ei ole saalistusretkellä. Se on menossa Välimerelle lisääntymään.
Pallopäävalaat saalistavat yleensä perhekunnittain.
Keskikesällä ne suuntaavat perinteisiin kokoontumispaikkoihin -
joihin saapuu sadoittain valaita.
Kaksi perhettä ui yhdessä. Urokset käyvät jo kisaa naaraiden huomiosta.
Lähiviikkoina seurustelu saa yhä seksuaalisemman luonteen.
Nyt se on pelkkää flirttailua auringossa.
Oikea ajoitus voi olla merellä kaiken a ja o.
Kesällä pohjoisen Atlantin vedet lämpenevät.
Syötävää riittää, ja kesäkuussa saalistajat suuntaavat Azoreille.
Lisää delfiinejä.
Nekin matkaavat yleensä suurina parvina -
jotka koostuvat useista perhekunnista.
Yhdessä paikassa riittää harvoin syötävää kaikille.
Pienemmät ryhmät lähtevät omille saalistusretkilleen.
Tämä joukko palaa parveen vasta tuntien kuluttua.
Keskipäivällä ne lähestyvät Azoreita -
1 400 kilometriä Portugalin rannikosta länteen.
Paikalla on muitakin saalistajia: keltanokkaliitäjiä.
Puoli miljoonaa Azoreilla pesivää liitäjää etsii ruokaansa merestä.
Tuuli ei riitä liitolentoon -
ja siipien räpyttely veisi liikaa energiaa. Linnut ovatkin vain hiljaa -
ja antavat aaltojen viedä.
Iltapäivällä delfiinit aloittavat saalistuksen tosissaan.
Tuuli voimistuu. Keltanokkaliitäjät nousevat ilmaan.
Kauempana ulapalla delfiinit ovat löytäneet saaliin.
Ne ajavat makrilliparvea kohti pintaa.
Liitäjät parveilevat ilmassa seuraten delfiinien liikkeitä.
Makrillit ovat yhä pari metriä pinnan alapuolella.
Kun ne tulevat kyllin lähelle, lentue käy hyökkäykseen.
Linnut eivät seuraa sivusta, vaan saalistavat veden alla.
Ne pystyvät sukeltamaan jopa useiden metrien syvyyteen.
Delfiinit estävät makrilleja karkaamasta syvyyksiin -
ja kaikille riittää yllin kyllin syötävää.
Pian lintuja on enemmän kuin delfii- nejä, ja näiden on vetäydyttävä.
Mutta delfiinien tilalle tulee uusi joukko saalistajia:
Täysikasvuisia keltaevätonnikaloja.
Nämä jättiläiset ovat kahden metrin pituisia.
Ne hyökkäävät suoraa päätä makrilliparveen.
Tonnikaloista huolimatta liitäjät jatkavat saalistustaan.
Tonnikalat vetäytyvät jättäen linnut taistelemaan keskenään.
Kun paikalla on saalistajia, makrillit eivät voi paeta -
mutta boniittien lähtiessä -
parvi alkaa hitaasti laskeutua syvyyksien suojiin.
Liitäjät seuraavat kaloja niin syvälle kuin keuhkot antavat myöten:
Jopa 15 metriin asti.
Lopulta niidenkin on pakko jättää apaja.
Oli kesällä saalistusonnea tai ei -
kolmen kuukauden päästä tulee talvi ja veden lämpötila laskee.
Silloin merten saalistajat jättävät Azorit jälleen kerran.
Ne jatkavat matkaansa etsien ruokaa ja uusia keitaita -
aavan meren äärettömyydestä.
Suomennos: Outi Kainulainen Broadcast Text Helsinki, 2002